SLAVKOV U BRNA (VYŠKOV)

Slavkov u Brna (něm. Austerlitz) je město v okrese Vyškov v Jihomoravském kraji, 20 km východně od Brna na řece Litava. Žije zde přibližně 6 600 obyvatel. Slavkov je známý především bitvou u Slavkova, která se v roce 1805 odehrála západně od města. Historické jádro je městskou památkovou zónou.

Přilehlá oblast Slavkovského bojiště je krajinnou památkovou zónou. Francouzi na památku vítězství pojmenovali po bitvě železniční stanici v Paříži Gare d'Austerlitz, přilehlý most Pont d'Austerlitz a nábřeží Quai d'Austerlitz. Německé jméno Austerlitz je pravděpodobně odvozeno z českého Novosedlice → německy původně Nausedlitz.

Pamětihodnosti

zámek - barokní zámek se 115 pokoji a impozantním zámeckým parkem ve francouzském i anglickém stylu. Národní kulturní památka ČR

radnice - pozdně renesanční stavba, v pozdější klasicistní úpravě

kostel Vzkříšení Páně - ojedinělá církevní stavba klasicismu z doby, kdy císař Josef II. naopak mnohé kostely rušil. Vystavěn byl v letech 1786–1789

kaple sv. Urbana (na kopci Urban severně od města) - kaple byla během slavkovské bitvy poškozena a v letech 1858–1861 přestavěna

židovská čtvrť - zůstala zachována pouze synagoga (postavena v roce 1858). Severně za městem je také židovský hřbitov

zbytky hradeb - zbytky středověkých městských hradeb, zejména v ulicích Lidická a Kollárova.

Prehistorie místa

Nejstarší hmotné památky připomínající příchod člověka na Slavkovsko pocházejí ze stanice paleolitických lovců mamutů z Křižanovic a jsou datovány 45 až 25 tisíc let před naším letopočtem. Poměrně hustě byla tato oblast osídlena v rozmezí let 4500 až 3000 př. n. l., což dokazuje prastará malovaná keramika z Křenovic, Vážan nad Litavou a z Lovčiček. Ze samotného Slavkova pochází ostří rádla z mladší doby kamenné.

V bývalé zdejší cihelně byl získán bohatý nálezový materiál lidu zvoncových pohárů (2300 let př. n. l.), byly nalezeny kostrové hroby kultury únětické a doklady o lidu mohylovém (kamenné hroby s popelnicovými nádobami). O křižovatce prastarých kupeckých cest vedoucích Politavím ze Středomoří k Baltu a ze západu na východ svědčí nález depotu osmdesáti bronzových hřiven a poklad římských mincí z období vlády císařů Theodosia ll. (408-450 n. l.) a Julia Maioriana (457-461 n. l.). K archeologickým nálezům keltského a římského osídlení se řadí rozsáhlá pohřebiště z období stěhování národů a stopy slovanského osídlení v katastru města. Z období tzv. mladohradištního se datuje nález pokladu – mincí tzv. obolu mrtvých, kterých bylo téměř čtyřicet nalezeno v rozsáhlém kostrovém pohřebišti. Senzací byl nález mince krále Knuta Velikého (1016-1035) pocházející z londýnské mincovny. V 10. a 11. století bylo již údolí Litavy hustě osídleno.

Středověk

Není tedy zcela vyloučeno, že dle pověsti nazývali Uhři za svého vpádu na Moravu Slavkov „Téhérvárem“ nebo i „Bělehradem“ (Bílým městem), což by svědčilo o existenci pevného sídla z vápna a kamene. To snad bylo za pozdějších válek zničeno a nahrazeno novým sídlem (Novosedlice), vzniklým kolonizací tohoto území Řádem německých rytířů. Těm původně zeměpanské území přidělil markrabí Vladislav I. Jindřich do užívání koncem 90. let 12. století. Řád zde postupně vybudoval jednu z ekonomicky nejvíce prosperujících komend na Moravě.

První písemný záznam o městě pochází z roku 1237. Tehdy král Václav I. potvrdil Řádu německých rytířů držbu města Novosedlic (původně ves, z níž se Slavkov u Brna vyvinul) a čtyř okolních vsí. Na počátku 13. století zde vystavěl Řád baštu, jejíž zbytky lze ještě dnes najít v podzemí slavkovského zámku. V 15. století se však Řád dostal do ekonomických potíží a jeho dluhy extrémně rostou. Řádový velmistr se na počátku roku 1411 obrátil s prosbou o půjčku na krále Václava IV. To se stalo českému panovníkovi záminkou k získání zbytků řádových majetků v českých zemích.

V podhradí se na křižovatce dávných kupeckých cest začala rozrůstat poddanská osada, která dala základ ulicovému půdorysu Slavkova. K českým usedlíkům postupně přibývali také Židé, kteří si jihozápadně komendy zbudovali vlastní ghetto. Spojením křesťanské a židovské obce byl dán podnět ke vzniku silné hospodářské aglomerace povýšené králem Václavem IV. roku 1416 na město. Dokonce královské, k čemuž ale nedošlo. Město získalo pečeť a městský znak, který je nejstarším dochovaným znakovým privilegiem v Česku.

Místo bylo obehnáno pevným hradebním systémem se čtyřmi branami. Jeho centrum se pravděpodobně nacházelo v místech, kde nyní město stojí. Jednalo se o severozápadní část osnovy raně gotické městské lokace, zasypané později při zřizování zámeckého parteru. Její význam byl umocněn existencí gotického kostela sv. Jakuba Většího, připomínaného již v roce 1322, a dále přiléhající samostatnou městskou věží, jež plnila společnou funkci zvonice a hlásky.

Král Zikmund postoupil v r. 1421 tvrz spolu se statkem známému nepříteli husitů Petru Kutějovi výměnou za Veveří. Roku 1425 byl Slavkov vypleněn husitským vojskem pod vedením Haška Ostrovského z Valdštejna. Před rokem 1436 získal Slavkov Petr z Konice od Aleše ze Sternberka. Petrova dcera Kateřina z Konice jej postoupila v r. 1453 svému manželovi Janu z Valdštejna. V druhé polovině 15. století změnily tvrz a Slavkov několikrát držitele, až po smrti hraběte Petra ze Sv. Jiří a Pezinku koupil v r. 1509 slavkovské zboží Oldřich z Kounic, jehož synové byli v r. 1532 povýšeni do panského stavu.

Kounicové

Noví majitelé se přikláněli k jednotě bratrské, byli však po stránce náboženské velmi tolerantní, takže město Slavkov bylo nejen známé pestrostí náboženských vyznání, ale stalo se i útočištěm těch, kteří byli jinde pronásledováni pro víru, zejména antitrinitářů. Nacházeli zde útočiště i němečtí novokřtěnci (habáni) a vznikla zde i početná židovská komunita. Díky těmto přistěhovalcům Slavkov v 16. století vzkvétal.

Rod Kouniců ovládal panství po více než 400 let. Přestavěli dosavadní tvrz v renesanční zámek, jehož část se uchovala v pozdějších přestavbách. Stalo se tak za Oldřicha z Kounic (1569-1617), který dal vyzdobit i slavkovské náměstí budovou renesanční radnice a renesančními domy. Oldřich, čelný představitel slavkovských Kouniců, byl jednou z předních osobností moravské stavovské opozice proti Rudolfu II.; přikoupil na Moravě mnoho statků, zejména Lomnici, Ždánice a Uherský Brod.

Oldřichův syn Lev Vilém unikl pro své mládí pobělohorským konfiskacím a těšil se naopak přízni kardinála Ditrichštejna, který dbal o jeho katolické vychování (jeho druhou manželkou byla hraběnka Eleonora z Ditrichštejna). V r. 1642 byl Lev Vilém povýšen do hraběcího stavu s právem užívat i erbu vymřelého rodu pánů z Ústí (který pocházel z rodu Vítkovců); zemřel 31. října 1655 a byl pohřben v dominikánském kostele v Brně, který dal nově vystavět. Na svých cestách shromáždil Lev Vilém četné obrazy, sochy i předměty uměleckého řemesla, které tvořily základ pozdější proslulé kounicovské sbírky. Jeho potomci získali vynikající postavení ve státních službách.

Jeho syn Dominik Ondřej (1654-1705) byl v císařových diplomatických službách, zúčastnil se mírového jednání v Rijswicku a v r. 1697 a v r. 1698 se stal konferenčním ministrem; byl i říšským místokancléřem. Dominik Ondřej přebudoval dosavadní renesanční zámek v barokní; stavba začala v 90. letech 17. století. Jejím generálním projektantem se stal Domenico Martinelli z Luccy (1650-1718), který se ve Vídni čile stýkal s Kounici, Lichtenštejny a Harrachy. Martinelli vypracoval nejen plán honosného barokního sídla, ale i přestavby celého města. Zámek ve tvaru U měl stát nad městem a přispět tak k přetvoření celé krajiny podle Martinelliho urbanistických představ.

Přestavba zámku trvala déle než půl století. Do objektu byly pojaty zbytky zdiva pozdně románské tvrze německých rytířů i část budovy renesančního zámku. Martinelli stačil dokončit jen západní zahradní část, která byla budována kolem r. 1701. Přestože Martinelli v r. 1718 náhle zemřel, je část slavkovského zámku, kterou dokončil, jednou z jeho nejzachovalejších staveb; podařilo se mu přenést styl římského baroka do středoevropské architektury. V téže době vytvářel G. Giuliani rozsáhlý soubor soch, určený především pro nově založenou zámeckou zahradu. Tyto sochy, doplněné později několika skulpturami I. Lengelachera, byly nakonec z větší části přeneseny do zámeckého nádvoří a rozlehlá zahrada proměněna podle vkusu 19. století v přírodní krajinářský park.

Další držitel zámku, Maxmilián Oldřich z Kounic, pokračoval v budování severního zámeckého křídla, jehož realizací pověřil r. 1732 Václava Petruzziho. Poněvadž mělo být vytvořeno honosné průčelí a slavnostní společenský sál, bylo nutno změnit dosavadní úpravu západního traktu. Italský architekt Valmaggini rozšířil reprezentační čestný dvůr. Na budování průčelí se snad podílel Josef E. Fischer z Erlachu, který také stavěl zámecký vodovod.

R. 1752 stála již celá zámecká budova včetně západního křídla. Její výzdoba však trvala ještě dalších 15 let. Z této doby pocházejí i iluzívní nástěnné malby Josefa Pichlera v hlavním sále, představující Herkula v boji se lvem a býkem, malby v zámecké kapli, prostupující celou výšku bočního křídla, a výzdoba přilehlé sakristie. Výzdoba byla dokončena v r. 1767.

Václav Antonín Kounic (1711-1794)

V té době již byl majitelem panství kníže Václav Antonín Kounic z Kounic-Rietbergu, který ač původně duchovní, byl po smrti svých bratrů určen za dědice. Byl nejvýznamnějším vlastníkem Slavkova, který v úřadu dvorního kancléře sloužil rakouské císařovně Marii Terezii i dalším třem jejím následníkům.

Po studiích na několika zahraničních univerzitách vstoupil do diplomatických služeb, byl císařským komisařem na permanentním říšském sněmu v Řezně, pak vyslancem při různých italských dvorech a posléze ministrem pro správu habsburského Nizozemí v Bruselu. V r. 1748 dosáhl úspěchu při mírovém jednání v Cáchách, načež se stal konferenčním ministrem a byl za zásluhy odměněn Řádem zlatého rouna. Byl nejen ctitelem francouzských mravů, řeči a literatury, ale také Francie samé (v letech 1750-1753 byl vyslancem ve Versailles); zasloužil se o získání francouzského krále za spojence Rakouska a nabyl tím neomezené důvěry císařovny Marie Terezie. V r. 1756 se stal dvorským a státním kancléřem a kancléřem pro záležitosti italské a nizozemské. V r. 1764 byl povýšen do stavu říšských knížat. Byl též znám jako znalec a podporovatel umění (mimo jiné byl i protektorem vídeňské Akademie umění). Za císařů Josefa II. a Leopolda II. však jeho vliv poklesl. Zemřel ve Vídni 27. června 1794 a byl pohřben ve Slavkově.

Zámek v té době byl do značné míry izolován od města a obehnán zděným příkopem. Na hlavní budovu, jejíž kupole dominuje nad zámeckou kaplí, se napojují dvě křídla, uzavírající nádvoří. Stavba je dvouposchoďová, má 115 komnat, z nichž bohatou stropní výzdobou vyniká zejména hlavní sál. Ozdobou zámku jsou fresky, většinou s antickými motivy (Andrea Lanzani), a dvojité schodiště. I vnější výzdoba je velmi bohatá a k celkovému vzhledu přispívá též množství výrazných soch. K zámku byl připojen rozsáhlý park s fontánou.

Chloubou zámku je pozoruhodná kounicovská galérie, jejíž základ byl položen již v první polovině 17. století, takže jde o jednu z nejstarších obrazáren v našich zemích. Původní galérii s 841 obrazy rozšířil Antonín Kounic na 2000, z nichž mnohá díla měla světový význam. Z nich (i když se nedochovaly všechny) vynikají práce H. A. Weissenkirchera (1646-1695), umístěné dnes v reprezentačních sálech zahradního traktu spolu s portréty Kouniců od H. Rigauda (1659-1743) a A. Pozza (1642-1709). V jižním křídle jsou díla severské a italské provenience. V severním křídle převládá středoevropské malířství.

Současně se sbírkou budoval Václav Antonín i sál předků se svým portrétem od Huberta Maurera a kovovou bustou od vídeňského sochaře Baltazara Müllera; sem umístil i podobizny prarodičů, rodičů a své choti, zemřelé v r. 1749.

V rohové síni prvního patra byla umístěna zámecká knihovna, která vedle obrazárny představovala nejcennější bohatství. Je to soubor děl o 2000 svazcích, z nichž převažují práce z období před francouzskou revolucí. Je vzácným dokladem o pronikání nových revolučních myšlenkových proudů do našich zemí v druhé polovině 18. století.

Václav Antonín Kounic dal také vedle zámku postavit podle projektu dvorního architekta Jana Ferdinanda Hetzendorfa v letech 1786-1790 klasicistický farní kostel.

Po bitvě u Slavkova r. 1805

V následující době proslul slavkovský zámek v souvislosti s bitvou u Slavkova, k níž došlo 2. prosince 1805 mezi francouzskými vojsky na straně jedné a spojenými rusko-rakouskými vojsky na straně druhé. Císař Napoleon po vítězné bitvě ve dnech 3.-7. prosince na zámku přenocoval a zde byla také zahájena první mírová jednání.

Moravská větev Kouniců knížetem Aloisem Václavem z Kounic vymřela. Zemřel v Paříži 17. listopadu 1848. Zámek Slavkov s velkostatkem převzala česká větev hrabat Kouniců, která odvozovala svůj původ od Bedřicha z Kounic (1635). Z této větve vynikl hrabě Václav Robert z Kounic (1848-1913), známý český politik a mecenáš.

Byl předposledním dědicem kounicovského majetku a vysloužil si přezdívku rudý aristokrat. Zůstalo po něm mnoho symbolů, které vídáme dodnes. Jako patron vysoké školy v Brně (předchůdkyni Masarykovy univerzity) například věnoval budovu současného rektorátu na Žerotínově náměstí. Přestože on sám se toho již nedožil, stojí díky němu i proslulé Kounicovy koleje v Brně. Nebyl však „jen“ štědrým mecenášem. V roli poslance českého zemského sněmu bojoval za prosazení volebního práva žen, osmihodinovou pracovní dobu, dělnické požadavky i české zájmy. Sestra jeho první ženy Josefíny Čermákové byla manželkou hudebního skladatele Antonína Dvořáka, s nímž Kounic často pobýval na zámečku Vysoká u Příbrami. Některé prameny hovoří o tom, že právě tato žena inspirovala skladatele k sepsání slavné Rusalky… Jeho druhá žena - Josefina Horová (služebnou) - neměla po jeho smrti dědický nárok a majetek na začátku 20. století připadl vzdáleným příbuzným - rodu Pálffyů. Ti se údajně o slavkovský majetek nestarali a ten chátral, především zámek.

Jenže posledním majitelem byl jeho bratr Václava Roberta, Eugen. Ten ale umírá v roce 1919 a jeho osobu rod Kouniců definitivně zaniká. Po soudním řízení získala Slavkov v roce 1923 hrabata Pálffyové, a to bratři Josef a Petr.

Po II. světové válce

Zámek byl po roce 1945 Pálffyovcům zkonfiskován dekretem č. 12 prezidenta Beneše. Zámek Slavkov u Brna se tak stal státním majetkem.

Podle některých zdrojů byl majetek Pálffyům sebrán z jediného důvodu, a to že byli Maďaři. A to bez ohledu na veškeré předchozí zásluhy a loajální postoje. Od r. 1952 byla zahájena jeho oprava i restaurace obrazových sbírek. Podle jiných zdrojů byl inventář zámku za socialismu brzy rozkraden a chátrání zámku pokračovalo. Byl využíván jako sklad. Mj. i brambor. Majetkem státu byl až do roku 1996, kdy byl zapsán do majetku města. V letech 2004-2012 byla provedena rekonstrukce celého zámku. V letech 2008 byl zámek prohlášen národní kulturní památkou. V roce 2018 byl již několik let přístupný veřejnosti. Jeho revitalizace ale stále pokračuje. Vzhledem k vysokým nákladům - okolo 100 milionů korun v r. 2018 - ji lze realizovat pouze s pomocí dotací. Majetkově přináleží obci a spravuje je ho Krajské středisko státní památkové péče v Brně. Patří mezi zámky I. kategorie. Ve vstupní zámecké expozici je osvětlen hospodářský, politický i kulturní význam rodu Kouniců.

Bitva u Slavkova

Odehrála se několik kilometrů západně od Slavkova. Veřejná doprava k památným místům je omezena, takže krajina si uchovává svůj venkovský vzhled. Dálnice přetíná bitevní pole:

Mohyla míru na Prateckém kopci - secesní památník bitvy nacházející se poblíž obce Prace. Je to 26 m vysoká čtvercová budova se 4 ženskými sochami, které symbolizují Francii, Rakousko, Rusko a Moravu. Uvnitř je malá kaple. U památníku je také muzeum připomínající bitvu

na kopci Santon nad obcí Tvarožná stojí malá bílá kaplička. Zde byla hlavní část francouzského dělostřelectva. Tato pozice umožnila Francouzům získat převahu na severní části bitevního pole. Pod kopcem se každoročně konávají rekonstrukce bitvy

na kopci Žuráň měl Napoleon během bitvy svůj hlavní stan. Vrchol kopce s památníkem je dnes výsostným územím Francie

staré vinohrady u Újezda u Brna se staly svědky posledního krvavého střetnutí francouzských a ruských gard. Nachází se zde kaplička a nově také Památník Tří císařů

Stará pošta v Koválovicích je původní historická budova z roku 1785. 28. listopadu 1805 zde měl svoje velitelství generál francouzské jízdy Murat, v den bitvy zde pobýval ruský generál Bagration a po bitvě zde přespal a vedl předběžná vyjednávání o příměří Napoleon. Dnes tyto události připomíná malé muzeum

Prameny:

návštěva roku 2018 … fotografie

wikipedia

stránky města

stránky zámku

Hana Pavézková: Vzdělávací programy pro děti v podzemí zámku Slavkov u Brna, Masarykova univerzita 2007

Uživatel systému Windows

2018-11-12