Mníšek pod Brdy

Mníšek pod Brdy je město v okrese Praha-západ, jihozápadně od Prahy na úpatí Brdských Hřebenů. Město je místní regionální veličinou jako největší obec Svazku obcí mníšeckého regionu. Dominantou města je zámek (ve správě státu) a na kopci nad městem barokní areál, známé poutní místo Skalka. V roce 2107 zde žilo 5552 obyvatel. Historické jádro města je městskou památkovou zónou.

Památky

zámek v klasicistním slohu (ve správě státu/NPÚ)

farní kostel sv. Václava v barokním slohu z pol. 18. století (KP)

barokní areál Skalka - barokní kostelík sv. Máří Magdalény, klášter, křížová cesta (KP)

socha Jana Nepomuckého

bývalá zájezdní hospoda

barokní stavby: Bastlův grunt čp. 36, dům čp. 31 s barokním štítem, dům čp. 16 a čp. 12 ve stylu zdobného baroka

rodný dům Františka Xavera Svobody (dům čp. 36)

fara (čp. 38)

kaple Navštívení Panny Marie na Malé Svaté, pozdně barokní stavba (1809)

Historie

První písemná zmínka o Mníšku pochází z roku 1348. Objevuje se v zákoníku Karla IV. Maiestas Carolina, v němž král nařizuje, aby tvrz a městys Mníšek navždy zůstal majetkem koruny a byl propůjčován pouze na omezenou dobu královským manům. Historie a osud Mníšku byl odjakživa spjat se zemskou stezkou mezi Čechami a Bavorskem. Ta přinášela Mníšku čilý obchodní ruch, clo, ale i různé povinnosti, např. zajištění bezpečnosti na „Zlaté stezce“. Proto bylo za manství odvážného a schopného vladyky Jana z Lestkova uděleno Mníšku hrdelní právo.

Od počátku 15. století již můžeme hovořit o městě s vlastním znakem, hrdelním právem a ambicí stát se městem královským. Bohužel husitské války se podepsaly na Mníšku tak jako na celém království. Jan z Lestkova patřil mezi přívržence katolické strany a snad i proto byla za husitských válek mníšecká tvrz pobořena. Po skončení husitských válek přišli v roce 1487 do Mníšku Vratislavové z Mitrovic. V roce 1503 král Vladislav Jagellonský vyvazuje panství z manského úvazku a Mitrovici se na více než 150 let stávají suverénními mníšeckými pány. Za jejich panování jsou zmiňovány tři podzámecké rybníky a pivovar s výrobou speciálního černého piva.

Po 30leté válce

Během 30leté války městem několikrát prošlo švédské vojsko. Nejhorší byl rok 1639, kdy byla vypálena mníšecká tvrz, kostel i fara, zničen vodovod a protrženy hráze rybníků. Mníšek i okolní vsi a osady byly v troskách a na čas téměř vylidněny. Roku 1655 koupil zpustlé panství bohatý pán Engel z Engelsflussu. To bylo veliké štěstí pro Mníšek, protože Engel a jeho potomci pozvedli celý kraj. Poddaným pomáhali a dokonce po určitý čas za ně platili daně. Obnovili vodovod, postavili zámek, klášter s kostelíkem Skalka na brdském hřebeni. Na místě válkou vypálené a pobořené vsi vznikalo živé městečko.

Po pánech z Engelsflussu přišel do Mníšku zbožný rod Unvertů. Ti zde nechali postavit nedaleko starého chátrajícího kostela nový barokní a dokončili také stavbu skaleckého areálu. Za jejich přispění byl na Skalku uveden řád františkánů a byla zde postavena křížová cesta a panská hospoda. Po Unvertech přejali zdejší panství Pachtové z Rájova a nakonec Kastové z Ebelsbergu. (Ti byli natolik dobrými Němci, že se jejich panství v průběhu okupace za II. světové války nacistická správa nedotkla. Za kolaboraci s nacisty jim bylo panství po roce 1945 zkonfiskováno).

Zajímavou kapitolou města byla mnohaletá těžba železné rudy a výroba hliníku v druhé polovině 20. století. Ruda se zde těžila v různém množství od roku 1740 až do roku 1967. Původně se ruda dopravovala do hutí ve Staré Huti u Dobříše, později do Řevnic.

V 50. letech 20. století rozhodla vláda o výstavbě nových hrudkovacích pecí přímo v Mníšku. Záhy se ukázalo, že ani nová technologie rotačních pecí nezajistí podniku prosperitu, a proto zpracovávání železa bylo ukončeno. Stávající prostory byly využity pro zpracování hliníku a jako další metalurgické výrobny. Zdejší hliníkárna byla synonymem pro Mníšek v éře socialismu. Zlí jazykové tvrdily, že když nastal výpadek ve výrobě, podnik vydělával.

V letech 1960-1974 bylo město součástí okresu Příbram, od roku 1974 přešlo v souvislosti s rozšiřováním území hlavního města Prahy pod okres Praha-západ.

V éře socialismu šlo o zapadlé ošumělé městečko v blízkosti hlavního města, které hyzdila zmíněná hliníkárna. Po roce 1989 se nepodařilo hliníkárnu zprivatizovat. Obrovský provoz se rozpadl na drobné malé podniky a stavba dodnes hyzdí zdejší krajinu (2017).

Pro své lesnaté okolí a dobrou dostupnost jihozápadní části Prahy na úpatí Brd/Hřebenů se město stalo oblíbenou sídelní adresou. K turistické atraktivnosti přispívá blízké pohoří Hřebeny a barokní areál Skalka přímo nad městem. Potence do budoucnosti je i v zpřístupnění důlních štol.

Zámek

Na místě dnešního zámku, stávala již ve středověku tvrz. Sloužila k ochraně a bezpečnosti kupeckých karavan na důležité obchodní trase, Zlaté stezce vedoucí z Bavor do Prahy. Za vlády posledních Přemyslovců byla tvrz přestavěna na lovecký hrádek. Mníšek byl až do doby Václava IV. královským majetkem. V roce 1487 dostávají Mníšek do vlastnictví Vratislavové z Mitrovic, kteří na místě původního hrádku budují zámeček. Po 30leté válce prodávají zpustošený Mníšek Engelům z Engelsflussu. Nový majitel, původem koželuh z Belgie, během války získal značné jmění jako císařský dodavatel pro Valdštejnovu armádu, a tak se dal do stavby rozsáhlého zámku na místě ruiny zámečku Mitroviců. Navíc byl Engel za hrdinnou obranu Karlova mostu před Švédy povýšen do šlechtického stavu. Nový zámek, tak jak je k vidění dnes, postavil ve stylu pozdní severské renesance pražský stavitel Martin Reiner v letech 1656-1672.

Poslednímu majiteli, baronu Kastovi, byl zámek za kolaboraci s nacisty po II. světové válce zestátněn. V letech 1945-1946 byl zámecký mobiliář - jak jinak - téměř stoprocentně vykraden loupeživými ruskými vojsky, které následovali místní lidé. Až na pár výjimek. Zejména pevně zabudované skříně ve zdech, které nešlo popadnout a odnést. V socialismu byl v zámku umístěn archiv ministerstva vnitra a tím pádem byl pro veřejnost po celou socialistickou éru nepřístupný.

Od roku 2000 patří zámek ministerstvu kultury ČR. Objekt spravuje Národní památkový ústav. Zámek je v zachovalém stavu, obnovuje se přilehlý zámecký park (2017). Návštěvníkům se nabízejí dva základní prohlídkové okruhy ze života posledních majitelů zámku a jejich služebnictva. Mobiliář je svezen z jiných památek. V interiérech zámku je zcela zakázáno fotografovat.

Zámek je třípatrová budova 42 metrů dlouhá a 40 metrů široká, se 65 pokoji. Půdorysem pravidelný čtverec na skalnatém soklu. Zámek má tři nárožní polygonální věže různých rozměrů. Ve střední jsou umístěny věžní hodiny zajímavé tím, že hodinář vyvedl jednu hřídel i do stropu místnosti pod strojem, kde je menší ciferník ukazující stejný čas jako hodiny na věži. V severovýchodní nejmenší věži bývala kaple sv. Servácia se Škrétovým obrazem světce. Obraz malovaný na měděné desce je nyní umístěn v kostele sv. Václava. A proč má mníšecký zámek jen tři věže? Existují několik pověstí, ale historicky nejpravděpodobnějším vysvětlením je fakt, že majitel Engel si jakožto příslušník nižší šlechty nemohl dovolit porušit dobové konvence a postavit zámek se čtyřmi věžemi.

Kostel sv. Václava (kulturní památka ČR)

Dřevěný, později kamenný kostelík sv. Václava stál v Mníšku pravděpodobně již na přelomu 13. a 14. století. Stával v jižním rohu náměstí, v místech dnešního městského úřadu. První písemná zmínka je z roku 1380, kdy jsou kostel a farnost zmiňovány ve správě pražské arcijáhenské visitace po venkovských farnostech.

Starý kostel byl zrekonstruován Mitrovici a po 30leté válce i pány z Engelsflussu, sloužil až do roku 1756, kdy nový majitel mníšeckého panství hrabě Ignác Unvert staví nový velký barokní kostel uprostřed náměstí, který se stává novou dominantou města. Zprvu kostel neměl věž a vedle kostela poblíž dnešního polesí stála zvonice. Pseudorománská 50 metrová věž byla postavena ze sbírek farníků až v roce 1867.

Kostel je vytvořen jako vzdušná barokní jednoloď, klenutá tzv. „českými plackami“. Stropy jsou vyzdobeny freskami Jana Václava Spitzera s náměty ze života sv. Václava. Stavitel není znám, ale některé znaky stavby a umělecky provedené zdi kolem kostela s nárožníkovými výklenkovými kaplemi ukazují na školu Kiliána Ignáce Dientzenhofera. Na budování oltáře dohlížel tehdejší znamenitý sochař a řezbář Ignác František Platzer, který v té době vytvářel plastiky v zámeckém parku na zámku v Dobříši. Hlavní oltář je již rokokový a zvláštní tím, že je čistě plastický bez obvyklého oltářního obrazu. Je to anachronický nápad - sv. Václav klečí před palladiem Země české jako rokokový rytíř v dobové ústroji z doby Marie Terezie. Pod pozdně barokní kazatelnou je empírové sousoší Václava Prachnera, představující posmrtné setkání rodiny Unvertů, zakladatelů tohoto kostela. V době ohrožení mníšecké Skalky důlní činností byly do kostela přeneseny vzácné kulturní památky z kostelíka a kláštera. Dnes tu lze spatřit v levé části dílo Petra Brandla, slavnou Kající se sv. Maří Magdalenu, napravo obrazy Karla Škréty, a to sv. Rodina a sv. Servác, který byl původně umístěn v zámecké kapli a je namalován na mědi.

Ze Skalky byla přenesena také mistrovská řezbářská díla Jana Jiřího Bendla, a to socha Maří Magdaleny a sochy čtyř poustevníků. V kněžišti jsou umístěny zámecké vyřezávané lavice z roku 1672, doklad vyspělého barokního řezbářství. Z původního kostela sem byla přenesena cínová křtitelnice a dva náhrobní kameny z 16. století. Původní barokní varhany byly obnoveny v roce 1851 mistrem Suchým ze Slaného, hrávali na ně mníšečtí kantoři - regenschori a hudební skladatelé Haan, Hataš, Jakoubek i Jakub Jan Ryba (v letech 1786-1787), ale také Antonín Dvořák při slavné mši o pouti roku 1893, hrála na ně i Marie Wagnerová-Černá. Poslední celková oprava varhan byla dokončena na jaře roku 2000. Na bývalém hřbitůvku vedle kostela jsou alegorické sochy Ctnost, Moudrost a Spící Elexius z dílny Jana Brokoffa, které byly původně u kostelíka na Skalce.

Areál Skalka (kulturní památka ČR)

Skalka je 553 metrů vysoký ostroh v Brdské vrchovině (v podcelku Hřebeny) a zároveň poutní místo, kde leží unikátní krajinný a architektonický prvek barokního areálu Skalka s barokním kostelíkem sv. Máří Magdaleny, klášterem, rekolekčním domem (poustevnou/modlitebnou) a křížovou cestou (14 zastavení). V současné době jde o oblíbené místo turistů, a tak v létě, tak v zimě. V barokním areále Skalka se pořádají kulturní a společenské akce (výstavy a koncerty).

Na sklonku 17. století vyrostl na skalnatém ostrohu Rochota nad Mníškem komplex budov, později nazývaný Skalka. Kostelík, klášter a poustevnu dal postavit syn zakladatele mníšeckého zámku Servác Ignác Engel z Engelsflussu po velké morové epidemii, která se nevyhnula ani jeho rodině. Po vykoupení potřebných pozemků z vlastnictví dobříšského knížete Mansfelda se započalo se stavbou. Kostel je zasvěcen sv. Maří Magdaleně a vzorem pro stavbu byla kaple v jihofrancouzském Aix-en-Provence, kde Maří Magdalena podle legendy ze 6. století třicet let žila. Engel získal pro své plány slavného barokního architekta Kryštofa Dientzenhofera, vyslal ho na studijní cestu do Provence a ten inspiraci zhmotnil do podoby českého baroka. Tato stavba s elipsovitou svatyní a čtvercovou věží patří mezi nejhodnotnější barokní stavby v Čechách. Interiér představoval jeskyni, podlaha byla pokryta křemennými oblázky, ze stěn a stropu visely krápníky. Na výzdobě interiéru se podíleli významní umělci baroka, např. řezbář Jan Bendl nebo malíř Karel Škréta. Stavba za dozoru mníšeckých polírů byla hotova za pouhé dva roky (1692–1693).

Současně s kostelem vznikal klášter a poustevna („rekolekční dům“), které rovněž navrhl Dientzenhofer. I zde se nacházely skvosty barokního umění. Nejcennější skaleckou památkou byl patrně nástropní obraz Sv. Máří Magdalena od Petra Brandla. Tato freska se nacházela v klášterním refektáři a vzhledem k době jejího zrodu je zajímavá odklonem od tradiční barokní metody kontrastního šerosvitu. Obraz je považován za jedno z nejvýznamnějších Brandlových děl. Při poškození areálu Skalky poddolováním v 50. letech (20. století) byl obraz přenesen na plátno a umístěn v kostele sv. Václava v Mníšku. Velká nástropní freska Nanebevzetí Panny Marie, s pozoruhodnou nožkou anděla z obrazu plasticky vystupující (vzniklá Brandlovou opravou původní nožky stvořené pomocníkem), byla "darována" sovětským osvoboditelům. Dalším zajímavým dílem je Pieta sochaře Jana Brokoffa umístěná v poustevně.

Pro dokončený klášterní areál byla část okolního lesa přeměněna na pole a založen poplužní dvůr. Vše bylo připraveno, ale klášteru nebylo v církevních kruzích přáno, a tak se plánovaný příchod benediktinů na Skalku neuskutečnil.

Zakladatel Skalky umírá roku 1704, aniž by byla jeho představa naplněna. Zprovoznit klášterní areál se nepodařilo ani dalšímu z mníšeckých pánů Ignáci Karlu Engelu z Engelsflussu. Tento neutěšený stav trval až do 12. října 1762, kdy byla sepsána a stvrzena nadační listina kláštera a na Skalku přichází řád františkánů. O to se přičinila po dlouhých a složitých jednáních hraběnka Benedikta Čejková z Olbramovic, zbožná tchyně nového majitele panství Václava Ignácia z Unvertu, které se po více než padesáti letech podařilo probudit Skalku k životu. Provedla nejnutnější opravy, dala postavit křížovou cestu a zajistila klášteru fundace. Pod kostelíkem dala vybudovat rodovou hrobku Unvertů.

Řád františkánů spravoval Skalku, která se stala oblíbeným poutním místem, až do konce II. světové války. Od konce 19. století se Skalka stává též vyhledávaným turistickým cílem (v roce 1889 sem byla vyznačena třetí česká značená cesta pro turisty). Chudý řád františkánů však neměl dostatek prostředků na opravu objektu, a tak Skalka v roce 1925 změnila majitele (stala se jím Náboženská matice).

Po II. světové válce se areál nacházel ve velmi špatném stavu. V roce 1947 byl nákladem více než jednoho milionu korun rekonstruována. Po deseti letech se však z areálu stala prakticky neobyvatelná zřícenina. Kvůli lhostejnosti, neúctě k uměleckým a kulturním hodnotám po roce 1948 a poddolování se staly ze Skalky rozvaliny. Hrobka Unvertů pod kostelíkem byla vypleněna a obrovská trhlina ve východní zdi Dientzenhoferova kostelíka sv. Máří Magdaleny dosáhla rozměrů 13 x 1 m. Zůstala pouze restaurace v barokní budově hostince, která byla v provozu ještě v roce 1968, ale i ta byla později zbořena a již nebyla obnovena (její ruiny se nalézají za novým roubeným domkem "občerstvení" spolu se zříceninami hájovny).

Teprve na konci 80. let (20. století) se na Skalku začal vracet stavební ruch a budovy byly zvolna nákladně opravovány. V současné době (r. 2017) je částečně opravena kaple sv. Máří Magdaleny a dokončena oprava kláštera. Klášter byl prakticky znova postaven na zbytcích dřevinami zarostlých základů a obvodových zdí. Existovaly dokonce úvahy, že vzhledem k poddolování by bylo nejlépe jej zbourat.

V roce 2010 vyhlásilo město Mníšek pod Brdy veřejnou sbírku na záchranu a výzdobu křížové cesty. Na sbírce spolupracovala i Římskokatolická farnost Sv. Václava v Mníšku pod Brdy. V tomto roce došlo ke stabilizaci pozůstatků budovy bývalé hájovny a k obnovení barokní poutní stezky z města na Skalku. V naprostých rozvalinách je původní budova, která byla vystavěna jako škola adjunktů. Zároveň je zcela zničen poplužní dvůr.

Křížová cesta je též částečně opravena, avšak pouze po stránce stavební, nikoliv po stránce obrazové a sochařské. Bohužel série obrazů Petra Brandla se do areálu již vrátit nemohla, většina z nich skončila nenávratně po skončení II. světové války v Rusku.

Prameny

wikipedia ... Mníšek pod Brdy

Mníšek pod Brdy ... stránky města

wikipedia ... areál Skalka

Zámek Mníšek pod Brdy ... státní zámek NPÚ

wikipedia ... kostel sv. Václava

farnost Mníšek pod Brdy ... kostel sv. Václava

mikroregion Mníšecko ... Mníšecko

Uživatel systému Windows

2018-11-08